Vi se pare că păpușa ventriloc...
are o viață socială și activă sexual?
Mereu vorbește despre întâlniri și femei că el știe...
și le aduce noaptea în valiza sa.
Mereu e o glumă de rumegat acolo, știți?
El spune lucruri perverse, fiindcă e făcut din lemn...
și își poate roti capul.
Noi ar trebui să credem...
fiindcă are fața atât de animată...
Cred că noi nu observăm că picioarele doar atârnă acolo.
Picioarele păpușii niciodată nu arată bine, nu?
Mereu atârnă acolo. Mereu sunt într-o parte, știți?
Mereu vezi o mică glezna.
Acel material moale, subțire din care e făcută glezna.
Te gândești: "Nu cred că chestia asta e adevărată."
Glumești?
Vreau să vorbesc cu bibliotecarul șef. E absurd.
O carte nereturnate din 1971?
Asta e o glumă, nu? Ce, ești de la postul radio?
Bine, m-ai prins. Am mușcat-o.
În regulă. Bine.
Pot fi acolo într-o jumătate de oră.
Pa.
- Care-i problema? - Asta, n-ai să crezi.
Biblioteca New York Public...
spune că am luat "Tropic of Cancer" în 1971...
și nu am returnat-o.
Știi cât s-a adunat?
Sunt 5 cenți pe zi timp de 20 de ani.
- Va fi 50.000 de dolari. - Nu merge așa.
Dacă sunt 10 cenți pe zi, poate fi și 100.000.
Nu va fi nimic.
Am returnat cartea. Îmi amintesc clar...
Fiindcă am fost cu Sherry Becker.
Purta acea rochie portocalie. O văzusem prima dată în acea rochie.
O cunosc din clasa a 9-a. Își dezvolta corpul în secret...
sub aceste haine largi, de 2 ani.
Și apoi într-o zi...
Această rochie portocalie.
- E ars în memorie. - Ars în memorie?
- Mă-ntreb ce s-a întâmplat cu ea. - Cum te-au găsit?
Calculatoarele. Verifică acum cărțile nereturnate.
Totul e ridicol.
E George. Stai să afle că mergem la bibliotecă. Va fi încântat.
- Niciodată n-am avut card de bibliotecă. - Vin jos.
Oricum sunt doar chestii ieftine.
Oamenii stau și citesc ziarul, atașat de bețele alea imense de lemn...
pentru a salva 25 de cenți.
Uite, trebuie să merg la bibliotecă. Vrei să vii?
Da, da. Să mergem.
Sistemul Dewey Decimal. Ce porcărie a fost.
Băiete, tipul ăsta Dewey s-a curățat la treaba asta.
Unde-i George?
Uite. Încerc să economisesc 25 de cenți.
Îmi plac acele bețe. Aș vrea să pun și la mine acasă.
Femeia asta mă ignoră total.
Uită-te la ea.
Asta e o femeie singură care caută companie.
O torcătoare.
Poate o virgină.
Poate a avut de suferit acum mult timp. Când era școlăriță...
A fost un băiat. N-a mers.
Deci acum ea are nevoie de tandrețe. Are nevoie de înțelegere.
Are nevoie de puțin Kramer?
Apoi de o injecție de penicilină.
- Da? - Da, am sunat mai devreme.
Am primit nota în poștă.
Tropic of Cancer. Henry Miller.
Acest caz a fost preluat de ofițerul de anchetă, domnul Bookman.
Bookman?
Numele investigatorul bibliotecii chiar e Bookman?
- Haide. - E adevărat.
E incredibil.
E ca și cum omul ce vinde înghețată se numește Con.
Păi, locotenent Bookman lucrează aici de 25 de ani...
deci a auzit toate glumele posibile.
- Pot vorbi cu acest Bookman? - O secundă.
Jerry.
Ce-i?
Cred că l-am văzut.
- Cred că e el. - Cine?
Ai văzut vagabondul de pe scările bibliotecii...
care striga obscenități și făcea gimnastică ritmică?
- Da. - Cred că acela-i domnul Heyman.
Profesorul de sport de la noi din liceu.
- Heyman? Ești sigur? - E mai în vârstă...
plin de mizerie, fără fluier. Dar cred că e el.
George a făcut să fie dat afară. A țipat la el.
- O, flecăreală. - Eu nu bârfesc.
Păi, ce a făcut tipul ăsta? Ce s-a întâmplat?
A fost un incident. Prefer să nu discut de asta.
- Haide. Mie poți să-mi spui. - Altă dată.
Ce, diseară?
- N-aș fi zis că ești așa. - Cântă ca un canar.
- Domnul Bookman nu e aici. - Nu e aici?
- De ce mi s-a spus să vin aici? - Azi se ocupa de un caz.
Se ocupa de un caz? Chiar iese pentru asta?
Ce voi face eu acum?
Îi voi spune dlui Bookman să ia legătura cu tine.
În regulă. Merci.
- Haide, să mergem. - Să mergem să vedem dacă e Heyman.
- Nu e el. - Ne vedem mai târziu, da?
Deci, ce trebuie să facă un tip să obțină un card de bibliotecă?
- Unde-i Karen? - A mers să ia prânzul.
Ei bine...
Nu m-a întrebat ce vreau.
Probabil a uitat.
Cum e posibil? Am comandat prânzul...
Zilnic timp de 3 ani și jumătate.
E ceva ce nu-mi spui...
fiindcă recepționez o senzație ciudată.
Lippman se descotorosește de mine? Poți să-mi spui.
- Nu spun nimic. - Nu știu nimic.
Nu știi. Vezi tu, "Nu știu nimic"...
înseamnă că e ceva de știut. Dacă nu știai, ai fi spus:
"Ești nebun."
- O, bună, domnule Lippman. - Elaine.
Mă întrebam dacă ai ocazia...
să te uiți peste biografia Columbus care ți-am dat-o.
Da, m-am uitat.
- Marie, apa asta e tot rece. - O, da. E gheață.
Te dor dinții.
Îți spun, se-ntâmplă ceva.
Niciodată nu-i place ce-i recomand și apoi chestia asta cu prânzul.
Au uitat să-ți aducă prânzul. Mare scofală.
Ce știi tu? N-ai lucrat niciodată la birou.
Tu ai lucrat într-un birou, George. Înțelegi.
Jerry crede ce exagerez, dar înțelegi prânzul.
Nu înțeleg prânzul. Nu știu nimic de asta.
Doar fiindcă am făcut să fie concediat nu înseamnă că l-am făcut de cacao, nu?
- Ce a făcut? - A pronunțat intenționat...
greșit numele meu.
În loc să spună Costanza...
A spus "Can't stand you".
Îți amintești că o dată m-a pus să-mi miros șosetele de la sport?
Îmi amintesc că te-a pus să porți o șapcă pe cap toată ora.
- Și panglicile atârnau... - Bine, ok.
Tu nu l-ai avut la sport.
L-am avut la igienă. Îți amintești ce dinți avea?
Parcă erau de la un cadavru exhumat.
Ca o fasole gătită.
Haide, zi-mi ce s-a întâmplat.
Păi, ok.
Cum am spus, tipul nu mă suferea.
Chiar m-a picat la sport. Pe mine.
Și acești gemeni spastici Schnitzer.
- Nu te suport! - Da, domnule Heyman?
Lenjeria îți ieșea afară din pantalonii scurți la ora de sport.
Păi, asta fiindcă port boxeri.
Boxeri zici?
- Ce marcă? - Nu sunt chiar sigur.
Da, păi, hai să vedem!
Mi-a făcut wedgie.
Și a fost concediat a doua zi.
De ce îi se spune "wedgie"?
Pentru că lenjeria e trasă din spate până când...
intră înăuntru.
Există și un wedgie atomic.
Acum, scopul este ca betelia...
să fie pe cap.
E foarte rar.
- Băieții sunt bolnavi. - Păi, ce fac fetele?
Noi tachinăm doar pe cineva până are dereglări digestive.
Trebuie să mă întorc la bibliotecă și să vorbesc cu el.
Trebuie să aflu dacă sunt cel care i-a ruinat viața.
Hei, mai bine mergi acasă.
Tipul ăsta Bookman de la bibliotecă, te așteaptă.
Cei incredibil la bibliotecă...
e că există un loc unde poți să mergi...
și să iei orice carte vrei. Ți-o dau pur și simplu...
și spun: "Adu-o înapoi când termini."
Îți amintește de acel prieten patetic pe care toți îl au când sunt copii...
care îți împrumută orice are doar să-i fi prieten.
Asta e biblioteca. E un prieten patetic plătit de guvern.
De aia toți profită de bibliotecă.
"O returnez la timp, o returnez mai târziu.
Ce ai să faci, îmi ceri 5 cenți?"
Mă bucur că ești aici să putem clarifica lucrurile.
- O ceașcă de ceai? - Ai cafea?
- Cafea? - Da, cafea.
- Nu, nu beau cafea. - Nu?
- Dar cafea instant? - Nu, eu nu...
- Nu bei cafea instant? - Păi, eu nu...
- Cine nu bea cafea instant? - Eu nu beau.
Cumpără un borcan de cristale Folgers, pune-le în bufet și uită de asta.
Când îți trebuie, sunt acolo. Durează o veșnicie.
Sunt cristale înghețate.
Serios? Voi ține minte asta.
- Ai luat cartea în 1971. - Da și am returnat-o în 1971.
Da, '71, ăla a fost primul meu an în meseria asta.
Un an rău pentru biblioteci. Un an rău pentru America.
Hipioții ardeau carduri de bibliotecă.
Abbie Hoffman spunea tuturor să fure cărți.
Eu nu judec un om după lungimea părului său gusturile muzicale.
Rock-ul n-a fost de mine.
Dar îți pui o pereche de pantofi în New York Public Library, amice.
Uite, domnule Bookman...
Am returnat acea carte. Îmi amintesc clar.
Tu ești comic. Faci oamenii să râdă.
- Încerc. - Crezi că asta e o glumă?
Nu, nu cred.
Te-am văzut la TV odată. Mi-am amintit de numele tău din lista mea.
L-am căutat. Destul de sigur, era acolo.
Crezi că fiindcă ești o celebritate, cumva legea nu ți se aplică?
- Ești deasupra legii? - Cu siguranță nu.
Păi, lasă-mă să-ți spun ceva, amuzantule.
Știi acel mic timbru, cel pe care scrie "New York Public Library"?
Poate pentru tine nu reprezintă nimic.
Dar înseamnă mult pentru mine. Al naibii de mult.
Sigur, haide. Râde dacă vrei. Am mai văzut de-ăștia ca tine.
De prost gust, făcând o scenă, făcând pe grozavul.
Da, știu la ce te gândești...
"De ce face tipul ăsta așa mare caz legat de cărțile vechi din bibliotecă?"
Păi, lasă-mă să-ți dau un indiciu, junior.
Poate putem trăi fără biblioteci, oamenii ca mine și ca tine. Poate.
Sigur, suntem prea bătrâni pentru a schimba lumea.
Dar ce zici de un copil care se așează și deschide o carte acum...
undeva în biblioteca locală...
și găsește tot felul de desene deochiate...
în "The Cat în the Hat" și în "The 5 Chinese Brothers"?
Nu merită el ceva mai bun?
Uite, dacă crezi că aici e vorba de taxe de depășire și cărți dispărute...
mai gândește-te o dată. Aici e vorba de drepturile copilului...
să citească o carte fără a fi năucit de cap.
Sau poate asta te excită, Seinfeld.
Poate așa vă distrați voi, tu și amicii tăi.
Păi, am vești pentru tine, distratule:
Petrecerea a luat sfârșit.
Ai 7 zile, Seinfeld.
Adică o săptămână.
- Ce s-a întâmplat? - E Bookman, polițistul de bibliotecă.
- Și? N-am greșit cu nimic. - Ar trebui să fiu la lucru.
M-ar putea concedia. Nu trebuia să vin aici.
De ce nu pleci?
Nu pot.
Nu plătesc sub nici o formă! Am returnat cartea în 1971!
Am și martor. Sherry Becker.
Ea purta o rochie portocalie.
Mi-a dat o gumă Black Jack.
Am spus: "Gumă cu lichior. Ce urmează să mai inventeze?"
Îmi amintesc!
Becker, Becker...
Kevin a mers la o școală publică.
El are 14 ani.
Urma să o trimitem pe Marsha la o școală privată...
fiindcă în anumite feluri, ei nu... învață destul, cred.
Deci, Sherry, ce-ți amintești din acea zi la bibliotecă?
Îmi amintesc de parcă a fost ieri.
A fost o zi de vineri după-masă.
- Purtăm o rochie vișinie. - Vișinie?
- Sigur nu era portocalie? - Categoric.
Și mestecăm Dentyne.
Eu mereu mestec Dentyne.
Îți amintești, Jerry? Dentyne?
- Nu, Black Jack? - Gumă cu lichior? Niciodată.
Ce altceva?
Noi... citind pasaje unul altuia din cartea lui Henry Miller a ta.
- Tropic of Cancer. - Nu.
Tropic of Capricorn.
- Tropic of Capricorn? - Îți amintești?
"Ce ține lumea împreună...
așa cum am învățat din amara experientă...
sunt raporturile sexuale."
Stai puțin, stai puțin. Ai dreptate. Am avut amândoi.
Am citit din Tropic of Capricorn.
Eram gata să returnez Tropic of Cancer. Și atunci...
- George, uite cartea. - O, măiculiță.
Să nu o vadă nimeni. Să nu pățească ceva.
Jerry, sunt eu, George. Nu-ți fă griji. Am s-o returnez mâine.
În regulă. Ne vedem după școală.
Am întârziat la cursul de igienă a lui Heyman.
- Unde mergi? - Mi-a părut bine să te revăd.
Tocmai mi-am amintit ceva. Trebuie să plec.
A fost George!
Citește alt poem.
Cu... fără apăsat... Luminat spre vest
Poate fi salvatorul.
Sau o pacoste.
Minunată poezie. Ar trebui să te publice.
E grozav.
Păi, biblioteca e un loc frumos, când e închisă.
O, da. Nu trebuie să faci liniște.
Ascultă ecoul.
- Bună! - Bună!
- Bună.
Domnule Bookman.
Îmi amintesc când bibliotecara era o femeie mult mai în vârstă.
Drăguță, discretă, neatractivă.
Nu știam nimic despre viața ei privată.
Nu vroiam să știm despre viața ei privată.
Ea nu avea viața privată.
Când te gândești la asta, gândește-te așa:
Biblioteca se închidea la 5, fără excepții.
Ăsta e ultimul avertisment.
Ai înțeles, păpușă?
Lippman vrea să mă vadă în biroul lui.
- Pe mine. Nu e de bine. - Poate îți dă o mărire.
Poate îmi face wedgie.
- Ce-i? - E George.
- George vine încoace. - Stai să-i spun de carte.
Ești bine?
- Ce? - E poezia lui Marion.
- Nu o pot lua! - O, Kramer.
Îți amintești biografia pe care ți-am recomandat-o?
- Șeful a urât-o! - Sunt aici.
O, scuze.
- Îți amintești de cartea Columbus? - Columbus. Gunoi european.
Păi, e categoric el.
- El? El cine? - El cine?
El, Heyman.
Heyman, profesorul de sport?
- Tu l-ai găsit? - L-am găsit.
Stătea pe scările de la bibliotecă.
M-am așezat lângă el.
Mirosea ca și vestiarul după acel meci contra Erasmus.
Au fost prelungiri de două ori.
Am spus: "Domnule Heyman... sunt eu, George Costanza.
JFK, '71."
Nu se mișca.
Deci am spus...
"Can't stand you".
El se întoarce și zâmbește.
Acei dinți ca fasolea coaptă.
Mă ridic să fug...
dar ceva mă reține.
A fost Heyman.
M-a prins de lenjerie.
Eram pe scările bibliotecii de pe strada 42nd...
un adult...
care primea wedgie.
Cel puțin n-a fost atomică.
A fost.
Deci, Georgie băiete, ghici ce s-a întâmplat cu Tropic of Cancer.
- De unde să știu eu? - Pentru că ți-am dat-o ție.
- Mie? - Da, gândește-te.
Nu îți amintești? M-ai implorat să o citești.
Într-un final, am acceptat.
Tu trebuia să o returnezi.
Ne-am întâlnit la vestiar și ți-am dat-o.
La vestiar.
- George, uite cartea. - O, măiculiță.
Să nu o vadă nimeni. Ai grijă să nu pățească ceva.
Sunt eu, George. Nu-ți fă griji. Am s-o returnez mâine.
În regulă. Ne vedem după școală.
Am întârziat la cursul de igienă a lui Heyman.
- Nu te suport! - Da, dle Heyman?
Lenjeria îți ieșea afară din pantalonii scurți în timpul orei.
- Asta fiindcă port boxeri. - Boxeri, zici?
- Ce marcă? - Nu sunt sigur.
Da, păi hai să vedem!
Oricum, sper că e fără resentimente.
Resentimente? Ce știi tu despre resentimente?
Ți-a murit vreodată un om în brațe? Ai ucis vreodată pe cineva?
- Care-i problema ta? - Care-i problema mea?
Pramatiile ca tine. Asta e problema mea.
Ar fi bine să n-o faci de oaie iar, Seinfeld.
Pentru că dacă o faci, voi fi peste tine ca un pit-bull pe un pudel.
Asta e dură.
- Deci ce spuneai? - Deci am ascultat sugestia ta...
și i-am dat șefului poeziile lui Marion...
cele care l-au afectat pe Kramer așa de mult.
- O, frumos. I-au plăcut? - Nu.
Nu, nu i-au plăcut.
- El e acolo? - Nu, a plecat.
- Mă-ntreb ce s-a întâmplat cu el. - Bănuiesc că nu vom afla niciodată.
Nu te suport.
Când aveați sport... era o zi de școală ciudată.
Știți ce vreau să spun? Începea oarecum normal.
Aveați, engleză, geometrie, cultura civică...
și apoi, dintr-o dată, parcă erați, în Lord of the Flies timp de 40 de minute.
Atârnați de o frânghie. Abia dacă mai aveați haine.
Profesorii strigau la voi: "Unde-i bandană?" Știi.
Copii aruncau cu mingi în voi. Încercați să supraviețuiți.
Apoi urmă istoria...
... știință, limbaj.
E ceva în neconcordanță cu acea zi.